egybeesés (ünnepek) (lat. occurrentia)•Ha
ugyanarra a napra több liturgikus ünneplés esik, azt ünnepeljük, amelyik a
liturgikus napok táblázatán az »ünnepek rangja szerint elõbb
áll. Ha két fõünnep esik egybe, az egyik fõünnep a következõ napra kerül át.
Egyéb esetekben az akadályozott ünnep vagy emléknap elmarad. Az egyetemes
egyházat érintõ kétséges esetekben az »lstentiszteleti és Szentségi
Kongregáció ad eligazítást. VI
A
szándékok sorrendje általában a következõ:
a)
az Egyház,
b)a
közhatalmat gyakorlók és az egyetemes közjó,
c
) a különféle szükséget szenvedõk és
d)
a helyi közösség szükségletei.
Sajátos
alkalmakkor azonban, amilyen a bérmálás, a házasságkötés, a temetés, a
szándékokat a különleges eseményre való tekintettel lehet összeállítani.
A
misézõ pap feladata a hívõk könyörgését irányítani; rövid figyelmeztetéssel a
híveket imádságra szólítani, majd pedig a könyörgést bezárni. Tanácsos, hogy a
szándékokat a »diakónus, a »lektor,
a kántor vagy valaki a hívek közül mondja. Az egész közösség pedig kétféle
módon fejezi ki kéréseit: vagy œgy, hogy az egyes szándékok után közös fohászt
mond, vagy pedig csendben imádkozik (RMAR 45–47). »kreativitás
a liturgiában. * 5. VI
igehirdetéssel terjeszti a hitet, a »szentségekkel pedig megszenteli
az embereket. Az Eukarisztikus áldozat kiterjesztése az egész
napra a »zsolozsmában folytatódik. Mindezeknek
az a célja, hogy Krisztus szenvedésének, halálának
és feltámadásának »hœsvéti
misztériumában való részesedéssel az embert
végsõ célja felé vezesse: az örök üdvösségre.
VI
egyházi
rend szentsége (lat. sacramentum ordinis,
ordo)•Az êSZ-i könyvek kétségtelenül igazolják,
hogy Jézus az apostolait hármas küldetése folytatásával
bízta meg (Mt 28,19): a prófétai, pásztori és
a papi szolgálattal. Ez nemcsak kívánsága volt,
hanem szentségi megbízatásukra is utalást találunk
(pl. Jn 17,17–18). Már az êSZ-i ira-
tok is különbséget tesznek a megkereszteltek „szent és királyi papsága” (1Pét 2,5. 9) és
a Krisztus hármas tisztségében részesült
apostolok közt. Az apostolok vezetése alatt épül a
keresztény közösség a Szentlélek adományai
és a különbözõ szolgálatok révén
(pl. 1Kor 12,4–30), de ugyanakkor imádság és kézfeltétel
által vezetõket rendelnek a közösségek élére
(1Tim 4,14 stb.). A hangsœly a közösség vezetésén
van, éppen az elsõ századokban, ezért nincs pontosan
körülhatárolva az egyes elnevezésekhez – pásztor,
püspök, preszbiter – tartozó feladat a közösségen
belül. An-
tióchiai Szt. Ignác (†107) leveleiben már beszél
a három papi rendrõl: a »püspöki, a »papi
és a »diakónusi tisztségrõl. Ýgy
az Egyház élén a püspök áll, akit körülvesz
a papok (preszbiterek) közössége és segítségére
vannak a diakónusok. E három nagyobb rend mellett kialakultak
az œn. »kisebb rendek, elõször
gyakorlati feladattal, késõbb pedig a nagyobb rendekhez vezetõ
lépcsõfokként. Amíg a nagyobb rend eltörölhetetlen
jelet hagy, az 1200 körül kialakult »szubdiakonátus
ezt nem adta meg, azonban a papi nõtlenség és a zsolozsmázás
kötelezettségével járt. VI. Pál pápa
1972. aug. 15-én kelt Ministeria quaedam kezdetû apostoli levelével a szubdiakonátussal
együtt megszüntette a »kisebb rendeket. Mindössze
két szolgálat maradt meg: a »lektor és az »akolitus
(az ostiarius, és exorcista kisebb rendjét VI. Pál eltörölte).
A szentségi rendekben szentelés, a szolgálatokban »avatás által részesül
az erre kiválasztott. (»püspökszentelés,
»papszentelés,
»diakónusszentelés.) * 6, 18. VI
egyházkelõ »avatás
A reggeli és alkonyati zsolozsmán, illetve a szentségek
végzésénél szintén többször is
szerepelnek ~k. A keleti liturgia fõbb ~i a következõk
:
1.A
„nagy ~”, amely a békességért végzett könyörgéssel kezdõdik, s amit „minden
város, község és vidék” lakóinak üdvösségéért minden fõbb szertartás kezdetén
végeznek.
2.A
„kis ~” a Szent Liturgiában az antifónák és a reggeli istentisztelet (»utrenye)
himnuszsorának (az œn. kánonnak) éneklése közben rendszeresen ismétlõdik a
következõ kezdéssel: „Ismét
és ismét békességben könyörögjünk az êrhoz”.
3.A
„hármas ~” az evangélium után következik. Az Egyház közösségéért és
elöljáróiért végzett könyörgésekre a nép háromszor ismétli az „Uram irgalmazz!” választ.
4.A
„kérõ ~” az »anafóra után kezdõdik a
következõ könyörgéssel: „Minden
szentekrõl megemlékezvén ismét és ismét békességben könyörögjünk az êrhoz”. Az üdvösségért végzett
kérésekre a nép válasza : „Add
meg, Uram!” Ez
az ~ végül a Miatyánk éneklésébe torkollik.
5.
„Igazhívõk ~ja” az áldozat utáni hálaadás.
6.A
keleti keresztényeknél a liturgián kívül is gyakori volt a „Kürie” fohász:
ugyanezt ismételgették járvány, tûzvész vagy földrengés idején is. A
naponta több ezerszer ismételt »Jézus-ima is erre épült: „Uram Jézus Krisztus, Isten Fia,
könyörülj rajtam! – Kürie Jészousz Krisztosz, eleészon me!” OL
diakónus bocsátja el, vagy annak hiányában maga
a pap, vagy a koncelebrálók egyike. Az ~ a misében: A
szentmise véget ért, menjetek békével! Más, hasonló ~ is lehetséges
a RM-ben található formák szerint. A közösség
válasza: Istennek legyen hála!
»Hœsvétvasárnaptól Fehérvasárnapig
az ~hoz és válaszhoz két Alleluját kapcsolunk. Az ~ elmarad,
ha a mise után más liturgikus cselekmény következik,
vagy ha a nép részvétele nélkül végzik
a misét. A keresztelés és a zsolozsmázás
után ugyan-
csak a pap vagy a diakónus bocsátja el a közös-
séget: Menjetek
békével!
szavakkal. Hœsvét nyolcadában hozzáteszik a két
Alleluját. – A keleti
»igeliturgia után a »katekumeneket
elbocsátják. A misén kívüli áldásokat
egy ünnepélyesebb áldás zárja. * 5, 8.
VI
Formái:
1. Nagyelbocsátó:
Pap:
Bölcsesség!
Nép:
Adj áldást!
Pap:
Krisztus a mi Istenünk, ki áldott és dicsõített öröktõl fogva.
Nép:
Tedd erõssé Isten az igaz katolikus hitet örökkön örökké.
Pap: Legszentebb Istenszülõ, üdvözíts minket.
Nép:
Ki a keruboknál tiszteltebb és a szeráfoknál hasonlíthatatlanul dicsõbb vagy,
ki az Istent, az Igét sérülés nélkül szülted, téged, valóságos Istenszülõ,
magasztalunk.
Pap:
Dicsõség néked, Krisztus, Istenünk, a mi reménységünk, dicsõség néked.
Nép:
Dicsõség az Atyának és a Fiœnak és Szentléleknek, most és mindenkor és
mindörökkön örökké. Ñmen. Uram irgalmazz (3-szor)! Adj áldást, Uram!
Pap:
(elmondja az elbocsátó imát, amely alkalmankint változik).
Nép:
Ñmen.
Pap:
Az êr áldása reátok az õ kegyelmével és emberszeretetével, most és mindenkor és
örökkön örökké.
Nép:
Ñmen.
2.Közép- (köznapi) elbocsátó: Pap: Bölcsesség!
Nép
: „Ki a keruboknál…”
(továbbiak,
mint fent!)
3. Kiselbocsátó: Pap: Dicsõség néked Krisztus
Istenünk, dicsõség néked!
Nép:
„Dicsõség az Atyának… (továbbiak, mint fent!) OM
tõséget. A latin templomokban a világi élet és
a szakrális tér összekötõ része, mely
alkalmas arra, hogy állandóan nyitva tartva, a hívek
bármikor betérhessenek a templomba imádkozni. Az ~ jelenti
a templom elõtti bekerített szabad teret is.
Az
~ban helyezik el a hirdetéseket; az idegenforgalom miatt kívánatos itt a
templom történetét ismertetõ táblát elhelyezni és azt idõnként cserélt, ízléses
vallási plakátokkal díszíteni. Ezek hitre és imára indító képeket és szövegeket
tartalmazzanak. (3. ábra. ãkeresztény bazilika, 4, 5.) AM
2.Hagyományosan a nemcsak a pap által végezhetõ (»litánia stb) szertartások, vagy
kimondottan népi ájtatosságok (»paraliturgia) énekvezetõje.
3. A »népének liturgikus rangra
emelése után képzett »kántorral nem rendelkezõ
helyeken a plébános irányítása szerint az ~ a liturgia énekes részeinek
vezetõje. E szerepben helyesebb az „énekvezetõ” név használata. BP
napé a szombat esti »Vecsernyével kezdõdik.
Az esti misék bevezetésével vetõdött fel
az igény lelkipásztori megfontolások alapján,
hogy az elõesti ünneplés a Vecsernyén kívül
a misében is megtörténjék. Ýgy a vasárnapok
és a kötelezõ ünnepek elõesti miséjével
eleget lehet tenni a misén való részvétel kötelezettségének.
VI
gezhetõ közös imádságokat (»szentségimádás,
»szentolvasó,
»keresztœt, »litánia stb.) vezetõ
személy; a lit. ref. óta az ~ a liturgikus cselekményeknek
hivatalos szereplõje. Misében és pap által vezetett
liturgikus cselekményekben az »egyetemes
könyörgéseket imádkozza, vagy a fõpásztortól
nyert megbízás alapján liturgikus cselekményeket
(»zsolozsma, »igeliturgia)
vezet.
2.
»Praeorator (elõimádkozó könyv); »lelkipásztori
kisegítõk. BP
élõk
szentségei•A természetfeletti
kegyelmi életet a keresztség hozza létre bennünk,
ha pedig halálos bûnnel elveszítettük, a bûnbocsánat
szentsége visszaszerzi azt. Ezért e két szentséget
a „holtak szentségeinek” nevezik, mert a Szentírás
lelki-
leg halottnak mondja azokat, akikbõl a természetfeletti élet
hiányzik. A többi öt szentség az ~: a »bérmálás,
az »Eukarisztia,
a »betegek kenete, az »egyházi
rend és a »házasság. E szentségekhez
csak a természetfeletti élet birtokában, a megszentelõ
kegyelem állapotában járulhatunk. Bizo-
nyos esetben a betegek kenete is a „holtak szentségei”
közé tartozhat, ha a betegnek hite és bûnbánata
van, de gyónni nem tud, megigazul e szentséggel, és méltón
áldozhat. Aki tudja, hogy halálos bûn állapotában
van, nem szabad az ~hez járulnia, hanem a bûnbocsánat
szentségében vissza kell nyernie a megszentelõ kegyelmet.
AM
Miután
a Laodikeai Zsinat (370 körül) nagyböjtre betiltotta a „kenyér fölajánlását”
szombat és vasárnap kivételével, a vasárnapi Szent Liturgián a pap nem egy,
hanem három »„Bárányt” készít elõ. Ezek
közül kettõt az Eukarisztia után félretesz, hogy majd szerdán és pénteken este
hozhassa ünnepélyes körmenetben az oltárhoz, s ezzel lehetõvé tegye a böjti
napokon is a szentáldozást.
Az
elõre megszentelt áldozatokkal való »bevonulás szertartása az
alkonyati zsolozsma énekei és olvasmányai után következik. A kérõ »ekténia
és a Miatyánk után a pap az „elõre megszentelt szentség”-bõl áldoztatja meg a
híveket. Az elbocsátás szertartása az amboni ima (»ambó) kivételével ugyanolyan,
mint a többi Szent Liturgiában. Nyugaton »Nagypéntek. »Szent
Liturgia felépítése a bizánci rítusban. OL
sz.-i iskolai hitoktatás sem hozott változást. Szt.
X. Pius pápa szorgalmazta a kisgyermek megfelelõ oktatás
utáni korai szentáldozását. Az ~ ideje számos
országban »Fehérvasárnap
volt, amikor megfelelõ külsõségek közepette
ünnepelték meg annak napját. Az ~ra kétéves
elõkészületet ír elõ a MKPK. A közös
~ idõpontja a helyi körülményektõl, az egyéni
~ pedig a felkészüléstõl függ.
VI
csõség, mindörökké. Ñmen.
Ezt a »doxológiát egykor a bizánci rítusban
a Miatyánk után mondta a pap, s ezért több középkori
evangéliumi kéziratba is bekerült. Ennek alapján
Rotterdami Erasmus egy 1516-i görög evangéliumi kiadásba
belevette. A protestánsok Erasmus szövegét fordították
le,
s ezért vették át a Miatyánk záradékaként,
jóllehet az eredeti Szentírásban nem szerepel. A II.
Vat. után az Egyház régi hagyománya alapján
ismét bevezette a miseliturgiába e doxológiát
az ~ végén. »Miatyánk.
BL
1987.
nov. 5-én jelent meg az »Istentiszteleti Kongregáció
okmánya „êtmutatás a templomi hangversenyekrõl” címmel. E szerint templomban
csak szent, illetve vallásos jellegû zene és ének adható elõ liturgián
kívüli hangverseny keretében, profán kompozíció sohasem. Az ordinárius csak
egyes esetekre adhat engedélyt, fesztiválsorozat-
ra nem. Belépõdíj nem szedhetõ, csak önkéntes adomány a rendezés költségeire »gregorián
~; »nép-~. BP
énekes
mise, „nagymise” (missa cantata)•Olyan
ünnepélyes miseforma, melyben a celebráns gregorián
dallamon énekelte a könyörgéseket, intonálta
a Gloriát és Credot, énekelte (az evangéliumot),
a prefációt, Miatyánkot, az elbocsátást
és az áldást. A nép vagy »népénekkel
vagy »polifónikus énekkel a »kezdõéneket,
felajánlási éneket, »áldozási éneket
és a mise »ordináriumát
énekelte. Ñltalában énekbetétek voltak
a »kánon csendesen imádkozott
részei alatt is. Az ~vel szemben volt a „csendes mise”
(missa lecta), ahol a celebráns nem
énekelt, a hívek esetleg népénekkel kísérték
a misét. Az 1967. márc. 5-én kelt „Musicam sacram” instrukció a két
miseforma közti különbséget megszünteti: „Az
istentisztelet ünnepélyes formája közt, amikor mindent
énekelnek, amit az éneklés kíván, és
az egyszerûbb forma közt, amikor semmit sem énekelnek, különféle
fokozatok lehetségesek, attól függõen, mennyit énekelnek.”
Ezt megerõsíti a RMÑR 19 és 77 is (1969) : „A
mise ünneplésében nagy szerepet kell juttatni az éneklésnek,
…de mégsem szükséges minden alkalommal énekelni
minden szöveget, mely egyébként éneklésre
van szánva. Az egyes éneklendõ részek megválasztásánál
elsõbbségben kell részesíteni a jelentõsebb
részeket, fõleg azokat, amelyeket a papnak és segédkezõknek
a néppel felváltva, illetve a papnak és a népnek
együtt kell énekelnie” (19). „Illõ, hogy a
közösségi misét, amennyire csak lehetséges,
fõleg vasárnapokon és kötelezõ ünnepeken,
énekelve… mutassák be. Végezhetõ azonban
ének nélkül is…” (77).
AM
nárok és diakónusok számára.
A
»házasság szentségének kölcsönös kiszolgáltatása után
az MKPK által kiadott HSZ „õsi magyar szokás”-ra hivatkozik, amikor a
közremûködõ pap ~t vesz ki elõbb a võlegénytõl, majd a menyasszonytól,
melyben a „holtomiglan-holtodiglan” való hûségre esküsznek meg. (Ennek
több formáját kínálja a HSZ.) Ezért a magyar nép általánosan „esküvõnek” nevezi
a házasságkötést. Az eskü gesztusa a jobb kéz mutató és középujjának a »feszületre,
a Bibliára helyezése, vagy a jobb kéz felemelése. AM
„A 12 apostol tanítása” (Didakhé) az õsegyházban
már az ~ szót alkalmazza. A »kenyértörés
(ApCsel 2,42–46) és »œrvacsora (vö. 1Kor
11,20) helyett a 2. sz.-tól a keresztények ~nak nevezik a misét,
a Szent Liturgiát. Ekkor különül el a Krisztus áldozatát
megjelenítõ szentség a zsidó hagyományok
szerint folytatott szeretetlakomáktól (»agapé). Az eredetileg
házanként végzett kenyértörés
a zsinagógai mintára végzett »igeliturgiával bõvült.
A 2. sz.-tól váltotta föl az esti kenyértörést
a reggeli ~.
Amint
az utolsó vacsora a golgotai áldozat elõvételezése, az Egyház tanítása szerint
az ~ meg-
jeleníti Krisztus megváltó áldozatát. Az alapítási igék után a kenyér és bor
színe alatt a megdicsõült Krisztus valósággal jelen van. Jusztinosz I.
Apológiája szerint „ezt
a táplálékot mi ~nak nevezzük, … ezeket mi
nem œgy vesszük, mint közönséges
kenyeret vagy közönséges italt, hanem mint a megtestesült Jézus Krisztus, Megváltónk,
az Isten Igéje által a mi üdvösségünkért felvett testet és vért, az ä hálaadó imájával
megáldott táplálékot” (66).
Keleten a késõbbi liturgikus szóhasználatban
az ~ jelölte az imádságoknak legünnepélyesebb faját is, amit latinul „praefatio”-nak is neveztek. Ez az ~ Szt.
Hippolütosz „Apostoli Hagyománya” szerint már a 3. sz.-ban a mai formában volt
meg (4.). Az áldozati adományok átvétele után a püspök az „Emeljük föl szívünket!” és „Adjunk hálát az êrnak!” felszólítást mondja el. Ez
már bevezeti az üdvtörténet nagy eseményeiért végzett hálaadást és az ~
alapításának fölidézését, a tulajdonképpeni »„eukarisztikus imát”, vagy
„kánont” »anafóra.
~nak
nevezzük az »eukarisztikus imával
átváltoztatott adományokat (Oltáriszentség), a latin rítusban különösen az
imádó tiszteletre és misén kívüli áldoztatásra megõrzött Szentostyát is. OL
a mise után a hívek nemegyszer hazavitték az »Eukarisztiát,
azt tisztelettel õrizték, s maguk áldoztak. A papok pedig
a betegek áldoztatására tartották lakásukban.
Az üldözések megszûnte után az Eukarisztiát
a templomban kezdték õrizni, és ennek a következõ
formái alakultak ki: a) Az oltár mellé állított
»szentségház, melyet
késõbb, a középkorban díszes építménnyé
alakítottak ki; b) Ugyancsak általános volt a falba süllyesztett
fülkében való megõrzés (»pasztofórium); c) Több
helyütt fémbõl készült, és az oltár
elõtt zsinóron függõ galamb alakœ szentségtartót
használtak;
d) A Trid. elrendelte, hogy a »székesegyházak
és szerzetestemplomok kivételével – ahol külön
szentségi kápolna volt az ~ –, a fõoltáron
díszes »tabernákulumban legyen az Oltáriszentség,
és elõtte »örökmécs égjen.
A
„tabernákulum” szó kis sátrat jelent és az ãSZ-i szent sátorra utal, a köztünk
maradó, „sátorozó” Krisztus isten-emberi jelenlétére. Napjainkban a
székesegyházakban maradt meg a szentségi kápolna. Turisztikai szempontból
jelentõs temp-
lomokban kialakítottak szentségi kápolnát. Az RMÑR œgy rendelkezik, hogy
kívánatos az Oltáriszentséget külön kápolnában õrizni, ha az alkalmas a hívek
magánáhítata számára. Ha ez nem valósítható meg, akkor az Oltáriszentséget a
régi megmaradt fõoltáron, vagy megfelelõ mellékoltáron kell elhelyezni. Lehet
oszlopra állított szentségházban vagy falba süllyesztett fülkében
(pasztofórium) is õrizni. Szabály, hogy a templomban csak egyetlen helyen,
szilárd anyagból készült és biztonságos tabernákulumban õrizzék az
Eukarisztiát. Ennek ajtaja nem lehet átlátszó. »* 22.
(magy. 225 – 227); (28. ábra: Oltárépítmény B1, C1, E1 23. ábra: Liturgikus
térrendezés 27. ábra: Oltár A1) AM
A
zsidó étkezéshez hozzátartozott a „beráká”, az Isten dicsõítése a kapott javakért, melyet a
családfõ imádkozott. Az êSZ közössége az Eukarisztia ünneplésekor azért a
kenyérért és borért magasztalja
a Teremtõt,
amelyet Krisztus Teste és Véreként kap ajándékul. Hálaadás is azért az eledelért, mely
által Krisztus megjelenik övéi körében a kenyér és bor színe alatt. – Egyben áldozat, mert a szent színek alatt
jelenvalóvá válik Krisztus egyetlen végtelen értékû áldozata, „az êr
halála” (1Kor 11,26), amelyet a hívõ közösség hirdet és megvall.
A
»prefáció után a nép felkiáltása (»akklamáció) a mennyei
seregekkel együtt a »Sanctus. Ezt követi a Szentlélek
lehívása (»epiklézisz), az Egyház könyörgése, hogy a
felajánlott adományok legyenek szentté, azaz Krisztus Testévé és Vérévé. Az alapítás elbeszélése és az átváltoztatás
(konszekráció) által jelenvalóvá válik az áldozat. A megemlékezés (»anamnézisz)
felidézi Krisztus szenvedését és feltámadását, amelyre magától Krisztustól
kapott parancsot az Egyház. Az Eukarisztia felajánlása (oblatio) keretében nemcsak a szeplõtelen áldozat
felajánlását végzi az Egyház, hanem a híveket is felszólítja, hogy önmagukat is
ajánlják fel, és így napról napra jobban egyesüljenek Istennel. Az Eukarisztiát
a földi és a mennyei Egyház közösségében ünnepeljük. Ezért a közbenjáró imák
(intercessiones)
megemlékeznek az Egyház összes élõ és elhunyt tagjáról, akik meg-
hívást kaptak a megváltásban való részesedésre és az üdvösségre. A záródicsõítés (»doxológia):
ünnepélyes dicsõítés, amelyre a hívõ közösség válasza: Ñmen.
I.~
(római kánon). Másfélezer éven keresztül
a római liturgia egyedüli »„kánon”-ja volt. Fel-
fedezhetõk benne a 3. sz. elejérõl származó, Szt. Hippolütosznál található ~
elemei. ìnnepélyes hangvételû, és nagyon gazdag teológiai tanításának
értékét emeli a számos bibliai utalás. Nagy Szt. Gergely óta a szöveg alig
változott, a szertartásban azonban vannak œj elemek is (pl. »œrfelmutatás).
Az êr nagyobb ünnepein szövegbetoldás található benne, amely az ünnepre utal.
A
II. ~ némi változtatásokkal Szt. Hippolütosz Traditio apostolica (Apostoli hagyomány, 215
körül) c. mûvében megtalálható; benne a régi római hagyomány tükrözõdik.
A
halottakért végzett misékben szövegmódosítás lehetséges. Bár van saját
prefációja, vehetõ hozzá a többi prefáció is.
A
III. ~ œj alkotás. A szerkezete és stílusa is követi a római liturgia
hagyományait. Prefációt szabadon lehet választani hozzá. Gyászmisékben
szövegmódosításra van lehetõség a közbenjáró imában (intercessio). (Szövegét lásd alább.)
A
IV. ~ is teljesen œj alkotás, amelyet a keleti »anafórák
antióchiai típusa inspirált. A prefáció elválaszthatatlanul hozzátartozik az
imához, és végigvonul rajta az egész üdvösségtörténet. Utalás történik azokra
az alapvetõ emberi és keresztény értékekre, amelyekre a II. Vat. hívta fel a
figyelmet. E három œj ~ fõbb jellegzetessége: egységes szerkezet, világos
nyelvezet, két »epiklézisz, azaz
Szentlélek-hívás konszekráció elõtt és után, a hívek »akklamációja,
és közbenjárások (intercessiones) a befejezõ »doxológia
elõtt.
Az
V. ~ a gyermekek jobb bekapcsolása érdekében készült három formában. Magyar
használatba csak egy forma került. Nyelvezete egyszerû, a gyermekek
aktivitását pedig számos »akklamáció biztosítja. Saját »prefációja
van.
A
VI. ~ a kiengesztelõdés kánonja. Csak az egyik került be a magyar nyelvû »Misekönyvbe.
Témái: 1. a kiengesztelõdés, mint az Atyához való visszatérés; 2. Az Istennel
való kiengesztelõdés az emberi egyetértés alapja. Saját »prefációja
van.
A VII. ~, az œn. svájci kánon. 1974-ben a
Svájcban tartott szinódus alkalmával nyert jóváhagyást. Az imában a »prefációt és a közbenjáró imát lehet
változtatni. Négy témája a következõ: A) Isten vezeti Egyházát; B) Jézus a mi
utunk; C) Jézus a szeretet modellje; D) az Egyház az egység felé vezetõ œton.
Mindegyiknek saját »prefációja van.
Bár
szerte a világon történtek próbálkozások œj ~k bevezetésére, jóváhagyást csak
egy-egy esetre kaptak. Sokkal járhatóbb œtnak tûnik a meglévõ kánonokban
a megengedett, az alkalomnak megfelelõ változatok alkalmazása. E tárgyban az
Istentiszteleti Kongregáció 1988. márc. 21-én adta ki a „Nyilatkozat az
áldozatbemutató hálaimádságokkal és a liturgiai kísérletekkel kapcsolatban” c.
okmányát. »mise felépítése. * 3, 5. VI
Példa
az ~ szövegére és részeire:
III.
EUKARISZTIKUS IMA
A
pap kitárt karral mondja:
Valóban szent vagy, Istenünk,
és méltán
dicsõít téged alkotásod
az egész teremtett világ,
mert Fiad, a mi Urunk, Jézus
Krisztus által,
a Szentlélek erejével
éltetsz és megszentelsz
mindent,
és népet gyûjtesz
magad közé szüntelen,
hogy napkelettõl napnyugatig
tiszta áldozatot mutasson
be neked.
Kezét
összeteszi, majd a felajánlott adományok
fölé terjesztve mondja:
Elsõ epiklézisz
Kérve kérünk
tehát, Istenünk,
a Szentlélek által
szenteld meg
áldozati adományunkat,
Kezét
összeteszi, keresztet rajzol a kenyér és a kehely fölé, mondván:
hogy teste és †
vére legyen Fiadnak,
a mi Urunk, Jézus Krisztusnak,
Kezét
összeteszi
akinek rendelése szerint
ezeket a szent titkokat ünnepeljük.
Az alapítás elbeszélése
A
következõ szakaszban az êr szavait tagoltan és érthetõen kell mondani, amint azt e szavak természete
megkívánja.
ä ugyanis azon az éjszakán,
amelyen elárultatott,
Kezébe
veszi a kenyeret, kissé felemelve az oltár felett tartja, és folytatja:
kezébe vette a kenyeret,
és neked hálát adva áldást
mondott,
megtörte, tanítványainak
adta, és így szólt:
Kissé
meghajol
VEGYÙTEK, ÙS EGYETEK EBBäL
MINDNYÑJAN,
MERT EZ AZ ÙN TESTEM,
MELY ÙRTETEK ADATIK.
A
Szentostyát felmutatja a népnek, ráteszi a paténára és térdet hajtva imádja.
Majd
így folytatja:
A vacsora után ugyanígy
Kezébe
veszi a kelyhet, kissé felemelve az oltár felett tartja, és így folytatja:
kezébe vette a kelyhet,
és neked hálát adva áldást
mondott,
majd tanítványainak adta, és
így szólt:
Kissé
meghajol
VEGYÙTEK, ÙS IGYATOK EBBäL
MINDNYÑJAN,
MERT EZ AZ ÙN VÙREM KELYHE,
AZ êJ ÙS æRæK SZæVETSÙGÙ.
EZ A VÙR ÙRTETEK ÙS
MINDENKIÙRT
KIONTATIK A BÛNæK
BOCSÑNATÑRA.
EZT CSELEKEDJÙTEK
AZ ÙN EMLÙKEZETEMRE.
A
kelyhet felmutatja a népnek, ráteszi a korporáléra, és térdet hajt.
Ezután
így szól:
Ýme, hitünk szent titka:
A
nép folytatja:
Halálodat hirdetjük, Urunk,
és hittel valljuk
feltámadásodat,
amíg el nem jössz.
Vagy:
Ýme, megváltásunk szent
titka:
A
nép folytatja:
Valahányszor esszük ezt a
kenyeret,
és iszunk ebbõl a kehelybõl,
halálodat hirdetjük, amíg el
nem jössz.
Vagy:
Ýme, üdvösségünk szent titka:
A
nép folytatja:
ìdvözíts minket, világ
Megváltója,
ki kereszted és feltámadásod
által
megmentettél minket.
Megemlékezés
Ezután
a pap kitárt karral mondja:
Annak emlékét ünnepeljük
tehát, Istenünk,
hogy Fiad üdvösségünkért
szenvedett,
csodálatosan feltámadt,
fölment a mennybe,
és második eljövetelét várva
hálás szívvel felajánljuk
neked
ezt az élõ és szent
áldozatot.
Az áldozat felajánlása
Tekints, kérünk, Egyházad
áldozati adományára,
ismerd föl benne Fiad
áldozatát,
amely által kiengesztelõdni
akartál.
Ñldozási epiklézisz
Add, hogy mi,
akik az õ testét és vérét
magunkhoz vesszük,
Szentlelkével eltelve
egy test és egy lélek legyünk
Krisztusban.
1. Közbenjáró imádság:
az örök üdvösségünkért
ä tegyen minket neked
szentelt örök áldozattá,
hogy elnyerhessük az
örökséget választottaiddal,
elsõsorban Isten Anyjával,
a Boldogságos Szûz
Máriával,
szent apostolaiddal,
a dicsõséges vértanœkkal,
(Szent N.-nel: napi vagy
védõszent)
és minden szenttel együtt.
Közbenjárásukban bízva
reméljük,
hogy mindenkor megsegítesz
minket.
2. Közbenjáró imádság:
a világért, az
Egyházért és vezetõiért
Kérünk, Istenünk,
hogy engesztelõ áldozatunk
hozzon az egész világnak
békét és üdvösséget.
Erõsítsd meg hitben és
szeretetben földi zarándok œtját járó Egyházadat:
szolgádat, N. pápánkat és N.
püspökünket,
Itt
megemlíthetõ a koadjutor vagy a segédpüspök
a püspökök testületét, a
papságot,
és egész megváltott népedet.
3. Közbenjáró imádság:
az egyházi közösségért
Teljesítsd kegyesen házad
népe kéréseit,
hiszen te akartad, hogy
színed elé álljunk.
Jóságos Atyánk, vond magadhoz
irgalmasan
a világon szétszóródott
valamennyi gyermekedet.
4/a. Közbenjáró
imádság:
az elhunytakért
† Elhunyt testvéreinket és
mindazokat, akik a te kegyelmedben költöztek el ebbõl a világból,
fogadd be jóságosan
országodba,
ahol reményünk szerint,
dicsõségedben velük együtt mi
is örökre
gazdagon részesülünk.
Kezét
összeteszi
Krisztus Urunk által,
mert általa árasztod el
minden jóval a világot. †
4/b. Közbenjáró imádság
a gyászmisében
Amikor
ezt az eukarisztikus imát a megholtakért végzett misében használják, mondható:
† Emlékezzél meg N.
szolgádról (szolgálódról),
akit (most) magadhoz
szólítottál ebbõl a világból.
Add, hogy aki a keresztségben
titokzatos módon részesült Fiad halálában,
részesüljön Fiad
feltámadásában is,
amikor a holtakat életre
kelti a föld porából,
és romlandó testünket
megdicsõült testéhez
hasonlóvá teszi.
Többi elhunyt testvérünket
pedig,
és mindazokat, akik
kegyelmedben költöztek el
ebbõl a világból, fogadd be
jóságosan országodba. Ott majd reményünk szerint, velük együtt
mi is dicsõségedben örökre
részesülünk,
amikor letörölsz szemünkrõl
minden könnyet,
és színrõl színre látunk
téged, Istenünk.
Hasonlók leszünk hozzád
mindörökre,
és szüntelenül dicsõítünk
téged
Kezét
összeteszi
Krisztus
Urunk által,
mert általa árasztod el minden jóval a
világot. †
Doxológia
Kezébe
veszi a paténát a Szentostyával, valamint a kelyhet, és mindkettõt felemelve
mondja:
äáltala, õvele és õbenne
a tiéd, mindenható Atyaisten,
a Szentlélekkel egységben
minden tisztelet és dicsõség
mindörökkön-örökké.
A
nép válaszol:
Ñmen. *
8.
evangélium (gör. eu-angelion = ‘jó hír’,
‘örömhír’)•Az »igeliturgia csœcspontja a négy
~ valamelyik szakaszának (»perikópa) felolvasása.
Diakónus vagy egy másik pap hiányában maga a misézõ olvassa az ~ot. Az ~ olvasását
a legnagyobb tisztelet övezze. Az ~ olvasása elõtt a diakónus vagy nem koncelebráló
pap mély meghajlással áldást kér a celebránstól, vagy maga a misézõ imádkozik
mély meghajlással az oltár elõtt. A pap tömjént tesz a tûzre, ha lesz
»tömjénezés. Majd kezébe veszi
az »Evangéliumos könyvet (ha az oltáron van) és az akolítusok
és turifer (ministránsok) kíséretében az ambóra megy. Az ambón a pap kinyitja
a könyvet és mondja: „Az
êr legyen
veletek!” A
nép állva válaszol: „Ùs
a te lelkeddel.” A nép felelete után folytatja:
„Evangélium
Szent … könyvébõl”,
miközben hüvelykujjával keresztet rajzol a könyvre, majd homlokára, ajkára
és mellére. Ez utóbbit teszik a hívek is, miközben válaszolják: „Dicsõség neked Istenünk” és állva hallgatják végig az
evangéliumot. A nép »akklamációja után a pap megtömjénezheti
a könyvet. A »perikópa végén így szól: „Ezek az evangélium igéi”, a nép válasza: „Ñldunk téged Krisztus!” A pap megcsókolja a könyvet
és csendben mondja: „Az evangélium tanítása legyen
bûneink
bocsánatára”. A nép leül, majd meghallgatja
az ~ tanítását kifejtõ »homíliát (RMAR 93–96). * 5.
AM
a ministránsok (»turiferek, »akolitusok)
után az »ambóhoz megy, ahol az ~nek többféle
litur-
gikus tiszteletnyilvánítást ad: »tömjénezés,
kereszttel való megjelölés, »csók.
Az
eukarisztikus liturgia alatt az »ambón marad az ~, majd
kivonuláskor ugyanolyan ünne-
pélyesen viszik, mint a bevonuláskor (RMÑR 79, 820, 128, 35). Magyarországon
együtt adták ki
az »Olvasmányok könyvével. * 5, 21. AM
~ja: dedicatio. A templomszentelési
~t elsõsorban az illetõ templomban ünnepli a helyi egyház:
ez a templom »bœcsœnapja.
A székesegyház felszentelésének ~ját az
egyházmegye, a római Lateráni bazilika (nov. 9-én),
a Szt. Péter- és a Falakon kívüli Szt. Pál-bazilikák
(nov. 18-án), valamint Szûz Mária római templomának,
a S. Maria Maggiore fölszentelése ~ját (aug. 5-én)
az egész egyház
ünnepli. Ide tartoznak egyéb ~k is: pl. a pápa megválasztásának
és hivatalba lépésének, a püspök fölszentelésének,
az apát benedikálásának ~ ja. A papszentelés,
a szerzetesi örök fogadalom 25., 50., 60. ~ját is meg szokták
ünnepelni (ezüst, arany, gyémántmise), œgyszintén
ugyanezekben az években a hívek házassági ~ját.
Halottakért végzett misék között is vannak
~s misék. BL
Nagy Szt. Leó pápa említi elõször az ~et a 4.
sz. elején Rómában. A négy évszakban (Nagyböjt
I. vasárnapja, Pünkösd, szept. 14. és Ñdvent III. vasárnapja utáni szerdán,
pénteken és szombaton) ülték meg böjttel és több olvasmánnyal rendelkezõ
miseszöveggel. Az „Ñltalános szabályok a liturgikus évrõl és naptárról” (1969)
megtartja az Egyház ama szokását, hogy »keresztjáró napokon és ~ben
könyörög Istenhez az emberiség különféle szükségleteiért, elsõsorban a föld
termé-
nyeiért, meg az emberi munka eredményességéért, és nyilvánosan hálát is ad
mindezekért. A püspöki karokra tartozik, hogy szabályozzák a keresztjáró napok
és az ~ megtartásának módjait és idõpontjait, alkalmazva ezeket híveiknek és a
különbözõ földrajzi helyeknek sajátos szükségleteihez. Az MKPK a következõ
„világnapok, könyörgõ napok és megemlékezések” megtartását rendelte el:
1.êjév,
jan. 1.: A béke
világnapja. A
szent-
beszédekben erre ki kell térni, és az egyetemes könyörgésekbe is foglaljunk be
ennek megfelelõ szándékot. A következõ napok egyikén mondható a nép
részvételével »alkalmi mise a békéért.
2.A Nagyböjtöt megelõzõ vasárnap: könyörgõ nap a világ
éhezõiért. A
szentbeszédben erre ki kell térni, az egyetemes könyörgések témáiba fel kell
venni. Mondható az errõl szóló »alkalmi mise.
3. Ñprilis utolsó vasárnapján, Szt. Márk
ünnepe közelében, a »plébániatemplomokban el kell
végezni a »bœzaszentelés szertartását. A misét a vasárnapról vesszük, a
szertartás a »Praeoratorban található. A
Mindenszentek litániájának elmondása ajánlatos, de nem kötelezõ, ha nincs
körmenet.
4.Hœsvét
II. vasárnapja az Isteni
Irgalmasság vasárnapja. II. János Pál
pápa kívánságára 1994. szept. 1-jén adta ki az Istentiszteleti és Szentségi
Kongregáció „De Dei Misericordia” alkalmi mise szövegét. 2000. ápr. 30-án a
Szentatya rendelte el ezt a vasárnapot. A mise a vasárnapról van, az alkalmi
misét a liturgikus szabályok szerint lehet végezni.
5.Hœsvét
IV. vasárnapján az evangélium a Jó Pásztorról szól. Ehhez kapcsolódik a papi hivatások világnapja. A misét a vasárnapról
vesszük, de a szentbeszéd adjon indítást a híveknek, hogy imáikkal, erkölcsi és
anyagi segítségeikkel támogassák a papi hivatások ügyét. Az egyetemes
könyörgésekbe is foglaljuk be a papi hivatásokért való imaszándékot.
6.Hœsvét
VI. vasárnapján van a tömegtájékoztatás
világnapja. A
szentbeszédben foglalkozni kell a »tömegkommunikációs eszközök
helyes felhasználásával.
7.Augusztus
utolsó vasárnapján terménybetakarítási
ünnepség és hálaadás
van a jó termésért. Mondható az errõl szóló »alkalmi mise.
8.Szeptember
utolsó vasárnapja (Szt. Jeromos ünnepe közelében) a Szentírás-vasárnap. A lelkipásztorok a
szentbeszédben fejtsék ki a Szentírás jelentõségét. Több helyütt ünnepélyesen
kihelyezik a hívek elé a Bibliát.
9.Október
utolsó vasárnapja a Missziós-vasárnap. Mondható »alkalmi
mise „az evangélium terjedéséért”. A szentbeszédben is ki kell térni a missziók
szent ügyére.
10.A
pápa megválasztásának
évfordulóján minden
templomban legyen a pápáért egy ünnepélyes mise »Te
Deummal és pápai himnusszal, de minden misében külön szándékot kell érette az
egyetemes könyörgésekbe felvenni. * 1. AM
a »keresztség szertartásába számos
~ került, rendszerint parancsoló formában. Az œj GYSZ
és FESZ szertartásában is szerepel ~: „Imádság
a gonosz lélek hatalmának megtöréséért”,
amelyet a keresztelendõk »olajával
való megkenés zár le. Ez könyörgõ ~
formájában történik.
A »Római
Rituále De
exorcismis et supplica-
tionibus quibusdam
c. kötete 1999-ben jelent meg. A könyv elõszavában a gonosz lélek különbözõ
szentírási neveivel foglalkozik, majd az Ñltalános tudnivalókban a teológiai
megalapozás után a liturgikus elõírásokkal foglalkozik. Ha a gonosz lélektõl
való megszállottság feltételezhetõ, a helyi Ordinárius engedélyével csak
„jámbor, tudós, józan és kifogástalan életû áldozópap” végezhet ~t (vö.
ET 1172). A hosszabb szertartás lényegi részei a kérõ forma (forma deprecativa), amelyben Isten védelmét, a
Boldogságos Szûz és a szentek közbenjárását kéri az Egyház, hogy Isten
dicsõsége megnyilvánuljon. A parancsoló forma (forma imperativa) felszólítja a Sátánt, a
világ Fejedelmét, hogy távozzon a megszállottból. A kérõ formát magában is
lehet alkalmazni, de a parancsoló formát meg kell elõznie a kérõ formának. Az
egyes országok vagy nyelvterületek püspöki konferen-
ciáinak feladata, hogy a könyv fordításakor vegyék figyelembe az egyes népek
kultœráját és hagyományait. * 12, 20, 31. AM–VI